La meg tenke...
Når dere har bestemt at jeg er deprimert gir dere meg medisiner. Ja?
Jeg vet det. Hundrevis tar dem og det funker bra.
Jeg går tilbake til jobben med antidepressive piller, -
- spiser middag med foreldrene mine og overbeviser dem at jeg er normal.
Og så en dag kommer noen til å fri til meg.
Han er passe hyggelig og foreldrene mine blir veldig glade.
Det første året elsker vi masse.
Det andre og tredje året, stadig mindre.
Akkurat når vi holder på å bli lei av hverandre, blir jeg gravid.
Å ta seg av barn, jobb og huslån holder oss i gang en stund.
Så, når det har gått ti år, -
- er han utro fordi jeg er opptatt og trett.
Jeg får vite det. Jeg truer med å drepe ham, elskerinna og meg selv.
Vi kommer over det.
Noen år senere er han utro igjen.
Men jeg later som ingenting for det føles ikke verd umaken.
Jeg fortsetter å leve, -
- men ønsker iblant at barna mine får det liv jeg aldri fikk.
Iblant nyter jeg i hemmelighet at de er som kopier av meg.
Jeg har det bra. Tro meg.
VERONIKA BESTEMMER SEG FOR Å DØ
KJÆRE MAMMA OG PAPPA IKKE NOE AV DETTE ER DERES FEIL
GRØNT ER DET NYE SVARTE
KJÆRE VILLAGE VOICE, JEG SKRIVER ANGÅENDE DET NYE...
Grønt er ikke det nye svarte. Har ingen annen merket at alle er gale?
Hvorfor er vi redde for å se ting som de er?
Slike slagord avleder oss fra sånt som betyr noe. Vi kommer ikke unna.
Folk skal vite at jeg heller tar livet av meg-
- enn å delta i den kollektive galskapen i den verden vi lever i.
Dette er ikke den virkelige verdenen. Adjø.
Herregud!
Frøken!
Ring nødtelefonen!
Jeg injiserer.
- Hun har 100 over 60. - Vi må få opp blodtrykket.
Det synker igjen til 80 over 40.
Gjør klart for ACLS!
Send inn med avtale kl. 9.15.
Edward!
Kom nå, Edward.
Din fars årlige besøk er planlagt til neste uke.
Han vil spørre om du har gjort noen framskritt.
Har du gjort noen framskritt, Edward?
Villette fungerer for de aller fleste, vet du.
Jeg har foreslått forfaren din at han tar deg med hjem, men...
Han er overbevist om at det er best om du blir her.
Hva syns du, Edward?
Søster!
Slapp av. Vi skal ta godt vare på deg.
Slapp av.
Sånn ja. Sånn ja.
Veronika...
Du lå i koma i to uker på intensiven før du kunne komme hit.
Hvor er jeg?
Villette.
Villette?
En privat psykiatrisk klinikk ved Hudson-elven.
Bestyreren, Dr. Blake, interesserer seg for din sak.
Du er psykiater.
Hvorfor er jeg her? Hvem sendte meg hit?
Foreldrene dine godkjente det.
Får jeg stille noen spørsmål, Veronika?
Når ble du født?
24. desember, 2000...
1981.
Adressen din?
Arbeidsplassen din?
Freeman Stanley.
Arbeidsoppgavene dine?
Assistant Account Executive med 75000 dollar/år og sykeforsikring.
Hvilken hårfarge har moren din?
Jeg husker ikke.
Hårfargen min?
Blond.
Er du sikker?
"Deklava" er slovensk. Er foreldrene dine?
Foreldrene mine flyttet før jeg ble født.
Vi kommer godt overens, hvis du lurte.
- Hvor lenge må jeg bli her? - Jeg beklager.
Men vi har noe vanskelig å fortelle.
Kan noen fortelle hva som foregår?
- Den er din. - Jaha...
Da du tok overdosen, stoppet hjertet ditt.
Du fikk et hjerteinfarkt som forårsaket en ventrikulær aneurisme.
Enklere uttrykt:
Mekanismen som får hjertet ditt til å pumpe har blitt skadet permanent.
Hjerteinfarktet ga opphav til en aneurisme.
Jeg er redd at den er for stor til å opereres.
Den vil bli større for hver dag til den brister.
- Så jeg kommer til å dø tross alt? - Jeg er redd for det.
Hvor lang tid har jeg? Ett år? Flere år?
Det er vanskelig å si eksakt. Ikke årevis.
Ok, seks måneder? Fem måneder? Fire?
Det kan skje når som helst.
Det kan dreie seg om uker, som mest.
Så lenge?
Hvorfor dreper dere meg ikke nå i stedet?
- Dette er mye å ta til seg. - Ja, ja, ja...
Vi har pratet nok for i dag.
Det beste for deg er å bli her.
Du kommer til å få hjertemedisin som gjør deg litt trett.
Vi skal gjøre alt for at din siste tid blir så behagelig som mulig.
Vet foreldrene mine det?
- Nei, ikke ennå. - Dere får ikke si noe.
Vi har pratet nok for i dag.
- Natasha, kan du? - Ja, doktor.
...860-
- 861, 862-
- 863, 864, 865...
Sånn ja. Bedre?
Jeg er Claire, romkameraten din.
Dette stedet er faktisk ikke så ille. De har riktig gode medisiner.
Jeg skal herfra når som helst, etter min siste koma-behandling.
Du er veldig vakker.
Jeg skal fortelle hvordan stedet fungerer.
Det er et eventyr.
Det var en gang en mektig trollmann som ville utslette et kongedømme.
Så han helte en trolldrikk i brønnen som alle innbyggerne drakk fra.
Alle som drakk av vannet, ble gale.
Kongen ble skrekkslagen da han så hvordan folket hans ble forandret.
Han skulle dra da han ble hindret av dronningen.
Hun sa: " La oss drikke av brønnen, så blir vi som dem."
Så de drakk fra galskapens brønn-
- og ble like gale som undersåttene sine.
Og kongen kunne fortsette å regjere i resten av livet.
Så...
Lær å tenke som de andre her, så kan du late som om du er hvem som helst.
Tror du at de utenfor er mindre gale enn vi?
Jeg er ikke gal.
- Er det sant at du skal dø? - Hvem har sagt det?
Du vet, det prates. Prat, prat. Bla, bla.
Jeg vil ikke vente.
Hvordan får jeg tak i noe?
Virkelig?
- Kom, ta en sigarett med meg! - Nei takk.
Kom an, kle på deg. Du vil ikke at de skal tro at du er sprø.
Vil du gå ut dit med meg, Ed?
Spør Mari om hvor du får tak i pillene!
Hun har vært her lengst av alle pasienter.
De har det best, de trenger bare ta medisinene om de vil.
Hun var advokat på utsiden og gift med en også.
Hun mistet jobben sin og havnet her etter et sammenbrudd.
Ekteskapet sprakk også.
- Hun står Dr. Blake nær. - Hjelper hun meg, tror du?
Vet ikke. Men vil hun ikke prate med deg, gjør hun ikke det!
Og han da?
Ed. Jeg vet det, han er så kjekk.
Man kan ikke prate med ham. Mari kan, men ingen andre.
Han ble forlatt her for noen år siden.
- "År"? - Sånn går det.
Han sluttet å prate etter en ulykke.
Kjæresten hans som satt i bilen døde. Han føler at han drepte henne.
Hva er galt med ham?
De veksler etikett fra katatonisk til schizofren eller lignende.
Blås i ham. Han bryr seg ikke om noen.
Jeg er heller ikke interessert i noen.
Ikke engang meg?
Jeg fryser.
Hei! Vet du hva astralreiser er?
Hvordan føler du deg?
- Foreldrene dine venter utenfor. - Nei!
Jeg kan ikke treffe dem.
- Jeg vil ikke treffe dem! - De vil se deg. De har reist langt.
- Fortalte du dem det? - Nei.
Du ba ikke gjøre det. Det får bli opp til deg.
Hvordan skal jeg fortelle det?
Du burde treffe dem.
Send inn herr og fru Deklava!
Veronika hadde alltid gode karakterer og snille venner.
Jobbene hennes var alltid godt betalt.
Vi hadde aldri noen problemer med henne.
Hun... Vi var alltid veldig stolte av deg.
Hvordan skal du gjøre henne friskere? Altså...
- Normal igjen. - Han er en god lege.
Dere forstår, hun prøvde å begå selvmord. Ikke noe å skamme seg over.
I vårt samfunn må man være lykkelig, ellers føler man seg mislykket.
Planen er å prate med Veronika.
Snakke?
Vi skulle ha flyttet tilbake. Hvorfor hører du aldri?
- Hvilket overpris tar de her? - Ikke tenk på det.
Helsen din er viktigere.
Visst hadde vært det bedre om du kunne bodd hos oss...
Å komme bort, også de nærmeste, kan iblant gi mennesker ro.
Dette stedet er verd pengene.
Jeg så at de har et fint piano.
- Kan du spille? - Nei.
Hun spilte vakkert. Mozart, Bach, Debussy...
- Lærerne sa at hun hadde talent. - Hva så? Jeg spiller ikke lenger.
Hun fikk til og med et stipend til Juilliard.
Men vi ble enige om en ordentlig skole...
Så hun ikke skulle være uten jobb.
- Jeg vil ikke prate om det. - Vi vil at du skal være lykkelig.
Jeg vil virkelig ikke!
- Unnskyld. - Det er ok, lille venn.
Veronika.
Er det noe annet du vil si?
Er du sikker?
Ålreit. Det er langt til Brooklyn og dere vil nok slippe rushtrafikken.
Ja...
Jeg antar at den kan bli uutholdelig på denne tiden.
Du...
Når Dr. Blake syns at det er i orden, kommer du hjem.
Vær hos oss en tid, ok?
Er det på tide?
Nå våkner hun. Du skremte oss, unge dame.
Vi skal justere medisindosen.
Det gjelder en kvinnes liv. Hadde hun lykkes, hadde vi ikke pratet sånn.
Heldigvis gjorde hun ikke det, men vi prater om et liv.
Moteindustrien blir angrepet av sånne idioter hele tiden.
Sprø som en gjøk.
Vel? Skal dere ikke reagere i det hele tatt?
Nei. Du kommer ikke å til være her så lenge til, lille venn.
En fordel med galehuset er at man kommer unna med å slå Fred.
Jeg har lett etter deg. Claire sa at du kanskje...
...kunne hjelpe deg? - Jeg trenger piller.
Jeg vil dø på egne vilkår.
Når de der to smartingene går av skift ved middagstid, klokken 7...
Er den der døren ubevoktet en stund.
Jeg forstår ikke.
Medisinskapet.
Hvordan holder du ut her?
Edward!
Edward.
Edward, kom! Det er på tide for behandlingen din. Kom nå.
Kom!
Edward, kom!
Middag! Middag.
Veronika! Bort fra vannet. Nei!
Spytt dem ut! Alle sammen! Spytt ut alle sammen!
Alle sammen! Var det alt?
Ok? Kom! Vi tar henne til Dr. Blake.
Trodde du at å stjele piller skulle være så lett?
Din dritt.
- Fordi jeg ikke hjelper deg å dø? - Fordi du vil leke med folks sjeler.
Jeg hater deg.
Virkelig? Fortell mer om det!
Ok. Jeg hater ditt idiotiske skrivebord.
Jeg hater dine stygge slips. Jeg hater dine idiotiske strømper.
Og jeg hater alle som er innelåst her-
- og foreldrene mine, som bruker penger på å holde meg her.
Gud forby at de lever sine egne liv ett øyeblikk.
Var det derfor de kom? For å være som alle andre.
Jeg hater idiotene på jobben som tror at pengene gjør dem populære.
Mest av alt hater jeg zombiene på T-banen som har glemt alle drømmer-
- eller at de i det hele tatt har hatt noen drømmer.
Jeg har noen skremmende nyheter.
Hva kan være mer skremmende enn dette?
Du virker bedre.
Svar meg ærlig.
Føles det ikke bedre å føle seg bedre?
Har du hørt om kongen og den forgiftede brønnen?
- Claires absurde fortelling? - Trodde du at den var hennes påfunn?
Jeg burde ha skjønt det.
Er det din geniale tolkning av virkeligheten?
Majoriteten definerer virkeligheten. Ikke den beste eller mest logiske, -
- men den som er tilpasset samfunnets behov.
Visse ting bestemmes av fornuften, andre bestemmes og blir sannheter.
Som QWERTY-tastaturet. Vet du hvorfor det ser slik ut?
Jeg har ikke hatt tid til å tenke over det.
Da skrivemaskinen ble oppfunnet, satt tastene alfabetisk.
Når man skrev for raskt, satt tastene seg fast, -
- så Scholes oppfant QWERTY-tastaturet-
- som tvang folk til å skrive langsommere.
- Og? - Vel...
- Det er en sann historie. - Du er helt jævla gal. Vet du det?
Du selger den optimistiske ideen til pasientene at de er som de utenfor-
- siden de er like deg.
Det er et faktum. Bare en gal person kaller det for optimistisk.
Og forresten...
Anklaget ikke du moteindustrien for å fremme syke verdier i samfunnet?
Jeg var høy da jeg skrev det.
Da var annonsen ikke grunnen til selvmordsforsøket.
- Jeg hadde et poeng. - Du lo nesten.
- Enda et tegn på forbedring. - Dra til helvete.
Hun har begynt å forstå at døden ikke er noe hun ikke kan kontrollere.
Edward har lagt merke til henne.
Hva det nå betyr.
Har du blitt så fiksert på Edward at du ikke kan leve uten?
Konstruerer du en lykkelig slutt for Edward fordi du skal dra snart?
At Edward er begeistret for en døende jente er ingen særlig lykkelig slutt.
- Du er kanskje sjalu? - Projiserer jeg?
Til og med en klisjé kan være sann.
Uansett... Hvem sier at jeg er klar til å skrives ut?
For å kunne miste noen, må du først oppleve sann hengivenhet.
Hvis Edward kommer seg så mye at han kan oppleve tap...
Det ville gjøre meg stoltere enn noensinne som lege.
Nå kan du gå.
Jeg vasker av, Claire.
Blodtrykk 120/80.
Ha det.
100/60.
Din pasient Veronika Deklava får oppmerksomhet i media-
- for misvisende ting hun har sagt om vår annonsekampanje.
Det viktigste for oss er selvsagt den unge kvinnens helse.
Som pasient her, er detaljene om hennes tilstand konfidensielle.
Men har hun kommet seg nok at man kan besøke henne?
Hør her... Du får ikke henne med i ditt mediesirkus.
Vi er veldig presset av situasjonen, som du sikkert forstår.
Hun er ikke tilgjengelig for å vises fram.
Vi har gjort forespørsler ved delstatens helsedirektorat-
- som godkjenner lisensen din.
En pasient skal ha dødd her av en overdose for tre år siden?
Og pårørende til pasienter har klaget på underlige behandlingsmetoder.
Det pårørende klager på, er at alle mentalpasienter ikke kan kureres.
Hva vil du meg?
Du har veldig uortodokse metoder, Dr. Blake.
Jeg kunne avsløre de merkelige aktiviteter som foregår her.
Jeg har ingenting å skjule.
274, 275, 276, 277...
Claire, skatt. Kom, du er ikke utskrevet.
Vi tar veskene, så kan du sitte i stuen.
Jeg henter Dr. Thompson, så får hun prate med deg.
Nei, ikke nå, Edward.
Jeg føler ikke for noen leker.
Går det bra med deg?
Jeg tar meg til månen neste gang, og da slipper de meg.
- Hei. - Gikk det bra? Vær forsiktig.
Det spiller vel ingen rolle?
En ekspert i sufisme skal forelese for oss i kveld.
Visse finner støtte og skjønnhet i sufismens åndelighet.
Andre gjør det ikke.
Ikke forlat livet før du vet hvor langt du kan komme!
Galskap er manglende evne til å kommunisere våre ideer.
Så vi er alle gale, mer eller mindre.
Men forveksl ikke galskap med tapet av kontroll.
Dere har to alternativer.
Å kontrollere sinnene deres eller la dem kontrollere dere.
Og la deres sanne "jeg" avsløre seg.
Dette ekte "jeg" er det dere er, -
- ikke hva andre tenker om dere.
Jeg kunne blitt forelsket i deg nå.
Jeg vet at du ikke ville si noe.
Men det gjør ingenting.
- Det er veldig tidlig. - Jeg må snakke med deg.
Jeg trenger din hjelp.
Du fikk ikke injeksjonen din i går kveld.
Jeg vet det. Jeg har det mye bedre.
Det syns ikke.
Vil du gjøre det beste av tiden din, gjør du som jeg sier.
Jeg vil det.
Derfor må jeg vite hvor lenge jeg har igjen.
Jeg sa at jeg ikke vet sikkert. Det går som jeg forventet.
Dr. Blake, jeg vil at du skal gjøre to ting for meg.
Jeg trenger noe for å holde meg våken.
Jeg vil oppleve hvert eneste øyeblikk.
Og det andre?
Jeg vil vekk.
Nei, nei, nei...
Du kan ikke gi bare dra. Jeg har ansvar for deg.
- Du ser veldig blek ut. - Jeg er bare trøtt.
Selv med lite tid fins det mye jeg kunne gjøre.
Jeg vil dra til stranden, se havet og kjenne sanden!
Jeg vil kjøpe en stor taco fra mitt yndlingssted.
Jeg vil bestille en Guinness på en irsk pub.
Det har jeg aldri gjort.
Jeg vil treffe mamma. Jeg vil prate med henne, på ordentlig.
Hør her, hvil litt og spar på de kreftene du har!
Dr. Blake, det har...
I går natt forsto jeg at jeg må leve.
Det er så mye jeg ikke vet om meg.
Begjæret motsier frykt.
De fleste mennesker har erstattet følelsene sine med frykt.
Når alle har drømmer, men bare få virkeliggjør dem...
Da blir vi andre feiginger.
Selv om de få har rett.
Spesielt da.
Gå og hvil deg, Veronika. Jeg har andre pasienter.
Hvis alle virkeliggjorde drømmene sine, hadde det vært tomt her.
Marsboerne vil at vi skal slutte å krige-
- og i stedet bringer fred til verden. Det er det jeg gjør.
Tror du jeg bare finner på det? De sa det på CNN, klart og tydelig.
Sa ikke du at panikkanfall ikke er dødelige selv om de føles slik?
"Positiv medfølelse"...
Det i lærebøkene begynner å føles foreldet.
- På tide at du forlater stedet? - Ikke vær tåpelig.
Har du merket at jeg faktisk hjelperfolk her?
Hjelper folk? Som Veronika?
- Edward har det bedre, hva? - Ja, men du plager en døende jente-
- og gir henne livsviljen tilbake når det erfor sent?
For forskningens skyld?
Det er ingen eksakt vitenskap.
Selv om alle vil at jeg skal påstå at det er det.
Når skal du slippe forestillingene dine om rett og galt du ikke tror på?
Eller er du ennå advokaten som drømmer om sannhet og rettferdighet?
Hør her. Får Veronika Edward til å tro at hans kjærlighet hjelper henne, -
- da er verken hennes liv eller død forgjeves.
Herregud. Er det den eneste trøst du har igjen?
Uansett ringte jeg rundt litt.
Jeg fant et lite advokatkontor på Manhattan.
Ingen milliardærkunder, bare fattige klienter som trenger hjelp.
Der fins en hyggelig butikk der jeg kan kjøpe lunsj og spise i parken.
Jeg ringer kanskje min eks-man og ser hvordan han har det.
- Det lyder veldig normalt. - Det er på tide å komme bort fra deg.
Jeg mener, fra dette stedet.
I hvor mange år har jeg sagt det?
Dette er adressen til kontoret. Jeg bor hos søsteren min til videre.
- Du får nummeret mitt når jeg har et. - Takk.
Sitt med meg i parken en dag!
Kanskje, hvis timeplanen min tillater det.
Ikke gjem deg her for alltid, Alex.
Kom inn.
Hei.
- Vil du ha hjelp? - Du kan legge klærne der.
Takk.
Jeg hørte deg i går kveld.
Du spilte piano på en måte jeg sjelden har hørt før.
Det ble sagt at du spilte sjelfullt fordi du vet at du skal dø.
Jeg tenkte: "Jeg skal også dø. Hvor er sjelen min?"
Jeg mistet den.
For en mann, et arbeid, et hjem, som jeg ikke hadde motet til å forlate.
I dag kjenner jeg det igjen.
Jeg var ikke meg selv i går.
Eller så var jeg det.
Alt er så forvirrende.
Enkelte søker hele livet etter et sånt øyeblikk.
Men de oppnår det aldri. Du besitter tusen.
- Unnskyld... - Dere kan møtes etter behandlingen.
Hva gjør du, Ed?
Kom! Det er tid for behandlingen din.
Jeg må forlate Villette.
Prater du?
Jeg vil vekk.
Forsterkning til nordøstre korridor, takk. Umiddelbar forsterkning.
- Det er ingen fare, Ed. - Hei, Ed. Er alt i orden?
- Jeg må prate med Dr. Blake. - Wow! Fælt som du prater.
Jeg vil vekk!
- Ta av disse og ro deg ned! - Skal du lage bråk?
- Ring Dr. Thompson! Hvor er Blake? - På et møte i byen.
Dr. Thompson, kom med en gang!
- Du har bare et lite sammenbrudd. - Nei!
- Hva er det som foregår? - Han prater!
Få bort ham fra korridoren, ok? Ro deg ned, Angela!
Ro dere ned, alle sammen! Edward, bli med til rommet ditt!
- Veronika! Veronika! - Slipp ham!
Gå unna. La dem være i fred.
Du snakket.
Du er viktig for meg.
Ed, bli med meg. Før ham til rommet!
- Går Blake med på det, tror du? - Behandle som planlagt.
Vent! Jeg blir med deg.
- Jeg blir med ham. - Gå!
Gå til rommene deres nå!
Hei.
Er du her igjen?
Du husker ikke, hva?
Veronika...
- Hvordan føles det? - Som om jeg kunne leve evig.
Det er som om du hadde vært en del av meg. Du er inni meg.
Du må ta deg godt av meg.
Det erfor kaldt for deg her ute.
Jeg må se soloppgangen.
Det er ingen fare.
Veronika?
Nei!
Kjære Dr. Thompson.
Jeg overlater stillingen og Villette til deg.
Jeg håper at du forvalter dem klokt, slik som jeg har prøvd.
Jeg vil bare oppdatere deg om et par ting.
Om noen dager-
- skulle jeg fortelle Veronika at injeksjonene kurerte hjertet hennes.
Men siden hun uventet forlot Villette, -
- trenger jeg ikke fortelle henne den løgnen.
De fleste som prøver å begå selvmord fortsetter til de lykkes.
Jeg tok en risiko ved å lyve om tilstanden.
Jeg ville prøve den eneste kuren jeg tror på:
Bevissthet om livet.
Vi klarte det.
Til hun får vite av en annen at hun er frisk, -
- vil hun betrakte hver dag som et mirakel.
Som jeg mener at den er.
Tekst: Per Olav Wiborg-Maurstad PrimeText International AB
Tekstadministrasjon: Www. Primetext. Tv PrimeText International AB